Linda Sinclair var en 45 år gammel, ugift engelsklærer på high school-
- uten ekteskapsutsikter.
Hun levde et ordinært liv. Et disiplinert liv.
- Jeg har disse. - Et sparsomt liv.
Med små ydmykelser...
... beskjedne forhåpninger...
Det gikk bra.
... og skuffelser.
Hun levde alene i Kingston, Pennsylvania, nær foreldrehjemmet.
Hun levde ikke et liv i luksus, men foretrakk enklere gleder.
Livet hennes må virke kaldt og trist, men jeg kan forsikre deg om-
- at det ikke gjaldt Linda Sinclair. Hun var en lidenskapelig kvinne.
En romantiker. Det var derfor hun var alene.
Hun hadde alltid vært alene.
Linda var et følsomt barn og fant et fristed i litteraturen.
De store verkene vekket en opphisselse hos henne-
- som fikk verden rundt henne til å virke desto mer dyster.
Hun så ingen grunn til å delta i barnslige leker.
Og hun interesserte seg ikke for ungdommens banale atferd.
Denne store følsomhet førte Linda til hennes livsoppgave.
Hun ville vie seg til å vekke den litterære gnisten-
- hos unge sinn. Hun ga næring til deres idealer...
Hvordan stiller samfunnet seg til forandringer?
... og verdsatte deres meninger. De forgudet henne.
Men hennes kompromissløshet dømte henne til et liv som ungmøy.
- Linda? Don. Hyggelig å treffe deg. - I like måte.
- Du bestilte uten meg. - Unnskyld, jeg...
Nei, jeg bare fleipet.
Hvordan kunne hun være et forbilde om hun nøyde seg med hvem som helst?
Nå er jeg er arbeidsløs, men det er faktisk bra. Jeg har mye tid.
Jeg har sluttet med is, jeg dyrker bart-
- og etter skilsmissen gjorde jeg dette-
- og jeg føler meg som meg selv nå. Jeg skal nok ha litt is likevel.
Hun lengtet etter en følsom mann.
Skal man tjene 35000-40000 dollar i året, uten å kunne bli sparket-
- for å lære barn å klappe i hendene?
Idrett burde ligge hos foreldrene. Var det fransk du underviste i?
En moden og elskverdig mann.
Systemet ditt virker ikke, Linda! Det hiver etter luft. La det dø!
Det er bare sunn fornuft. Takk.
Kan du ta denne? Jeg har litt lite kontanter. Takk, Linda.
Linda sluttet helt med menn.
Vi burde leve som indianerne, med byttehandel og sånn.
Hun elsket arbeidet sitt og hun kunne forsørge seg selv.
Det holdt.
Og om det nå lå noe tragisk over vår stoiske frøken Sinclair...
... så fikk det være. Om litteraturen hadde lært henne noe, -
- så var det at en sann romantiker alltid er alene-
- og at hun alltid må være på vakt sin mot en farlig verden.
Hallo. Faen! For helvete!
Jason Sherwood! Jeg gikk i klassen din i 2006.
Jason Sherwood? Hva gjør du her?
- Jeg trodde at du bodde i New York. - Ikke nå lenger, nei.
Jeg er så lei for det.
- Jeg kjører deg til akutten. - Nei, ingen fare. Jeg har det bra.
- Pappa jobber på sykehuset. - Jeg kjører deg hjem.
- Det brenner som faen! Du brant meg! - Unnskyld! Bilen min står her borte.
Hvem bruker pepperspray i Kingston?
- Jeg har et rent håndkle bak. - Dette går bra.
- Jeg er lei for det. - Æsj, jeg burde ikke ha skremt deg.
Jeg burde kjent deg igjen. Hvorfor er du tilbake i Kingston?
Jeg trodde at du gjorde suksess på Broadway. Det er et tidsspørsmål.
Du var en av de beste elevene jeg har hatt.
Hva skjer? Gikk ikke du skuespillforfatterprogrammet på NYU?
Dramatikerprogrammet. Jeg er ferdig nå.
- Og? Hold meg ikke på pinebenken. - Jeg har sluttet å skrive.
- Hva mener du? - Jeg har sluttet.
Eksamensstykket tok en evighet å skrive, men jeg trodde på det.
Jeg prøvde få det satt opp og gjorde alt for å få det lest.
Kjører rett fram. Jeg bor hos pappa.
- Hva sier han til dette? - Du kjenner ikke pappaen min.
- Jo, vi går på samme treningsstudio. - Morsomt.
Han foreslo juss-studier. Så det blir vel det.
- Å, Jason. - Jeg blir syk av å skrive.
Noe må jeg gjøre, og juss er jo noe. Sving til venstre her framme.
Her. Hjem, kjære hjem. Takk for skyssen.
- Jeg er så lei for det. - Det er ingen fare.
Jason, hvis jeg kan hjelpe deg... Jeg vil gjerne lese stykket.
Ja da. Jeg kan komme til skolen med det.
- Ok? Ha det, frøken Sinclair. - Ha det!
"Det var den aller beste av tider og den aller verste." Inn med testen.
Nå som jeg vet at dere har lest ut "To byer" -
- skal vi snakk om Sydney Cartons død. Hvorfor byttet han plass-
- med en mann som var dømt til døden? Hvorfor ofret han seg selv?
Fallon?
Det var kult, for han gjorde det for Lucie.
Han elsker henne så høyt at han ofrer livet sitt for mannen hennes.
- Det er helt uselvisk. - Veldig bra. Ja?
Har du skrevet noe? Som en roman eller et skuespill?
Nei, jeg er ikke forfatter, men en leser. Vi trengs også.
Bare en sann kunstner kan beskrive den menneskelige tilstanden.
- Will? - Hvis Dickens var en sånn kunstner...
...kunne han vel kommet på en slutt der hovedpersonen ikke dør?
Du forstår ikke poenget. Sydney Cartons død er en uselvisk handling.
Han gjør det i kunnskap om at hensikten er edel.
Dette forsto man på Dickens tid. I dag-
- har de klassiske dydene gått tapt. Ære, uselviskhet...
...og renheten i en kjærlighet som ikke krever noe i bytte.
- Hei. - Jøss da. Kom inn.
Alle vil bli så glade. Jeg har en overraskelse til dere.
Dette er Jason Sherwood, en tidligere elev-
- som har tatt eksamen fra dramatikerprogrammet på NYU.
Mange av dere husker sikkert hans fine fortelling "The Hidden Court".
- Beklager. Jeg skulle levere dette. - Takk. Du får gjerne bli.
Nei, jeg bør nok gå.
Dere er heldig som har frk Sinclair. Jeg hadde mange gode lærere på NYU, -
- og hun er minst like god som dem.
Takk. Ha det.
Ok, jeg tilstår det, jeg bestakk ham. Ålreit... edel oppofrelse.
Dr. Sherwood? Jeg traff sønnen din i dag.
- Jeg er Linda Sinclair. - Jeg vet det. Ja, Jason er hjemme.
- Han fortalte om New York. Kjedelig. - Vel...
Han følte nok at han måtte ta et overblikk. Helt normalt.
Det hadde vært synd om han sluttet å skrive. Han er så flink.
Det er en tøff bransje, som ikke passer alle.
- Det blir moro å lese stykket hans. - Jaså, han viste deg det?
- Jeg håper at du liker det. - Likte du det?
Det var ikke min greie.
- Hyggelig å ses, fru... - Frøken. Frøken Sinclair.
IKKE STØTTENDE
Frøken Sinclair. Oppfattet.
STRØKET
Hallo? Nei takk, og vennligst fjern meg fra listen deres.
Takk skal du ha.
Frøken Sinclair, her kommer "Puppen". Jason.
"Lyset dempes. Teppe."
- Hei, Jason. Vekket jeg deg? - Nei da. Hei.
- Hva er det? - Jeg har lest stykket.
- Jaså? - Det er fantastisk!
- Likte du det? - Jeg elsket det! Det er vidunderlig!
Jeg har grått i en halvtime. Og den slutten?
Hvordan kan du tenke på å studere juss? Du skal være i New York.
- Det var snilt sagt. - Nei, jeg er ikke snill, men ærlig.
Jeg orker ikke tanken på at ingen skal få se det.
Samme her, men sånn er det.
Det er ok. Jeg får bli advokat. Jeg må slippe det.
Tenk om vi kunne få det satt opp med en gang?
- Ville du vært interessert av det? - Det fins ikke en sjanse, for...
- Husker du Carl Kapinas? - Herr Ka-penis, dramalæreren?
- Jason, han er en venn. - Unnskyld. Kapinas.
Han klager alltid over at han må sette opp samme stykke hele tiden.
- Jeg vil gi ham "Puppen". - Jeg...
Jeg vet ikke hva jeg syns om det.
Hvis han liker det, noe han gjør, så kan han antagelig sette det opp.
På min gamle high school, mener du?
- Pokker også! - Med ham som regissør?
Ok, Carl kan være litt underlig, men han forstår virkelig drama.
Linda, er du der? Unnskyld.
- Linda! - Carl, kan du vente litt?
Nei. Jeg har hatt en helt utrolig opplevelse. Hører du?
Ja, jeg hører deg! Ok.
Å, Linda! Det er min fortelling. Han skrev den for meg.
- Jeg følte akkurat det samme. - Ja, det er et universelt tema.
Det er så godt. Jeg føler meg forvandlet.
Perfekt for plakatene. "Puppen vil forvandle deg. For godt!"
Linda, jeg har alt klart for meg her oppe.
Dekoren kan være neo-edwardiansk med litt tysk ekspresjonisme.
Men fargerik og morsom. Halle Anderson blir perfekt i hovedrollen.
Og Shelia Nussbaum som den irske stemoren. Hun er flink til dialekter!
Timingen er perfekt, jeg har masse gode skuespillere i år.
- Tror du at det går å gjennomføre? - Det går, og vi må gjøre det.
Jeg har blitt en kunstens zombie-
- som stavrer livløs gjennom samme oppsetninger år etter år.
Jeg skal regissere "Mr. Ernest" i år, for femte gang.
Prøv å få liv i den gamle suppen. Nei, ikke etter å ha lest dette.
Dette er som om O'Neill, Kafka og Spielberg møttes på en bar.
- Det er friskt, nytt... - Glem det!
- Hvorfor det? - Dette er ikke et high school-stykke.
Hva vet du om det? Jeg har gjort 38 oppsetninger.
- På 19 år. Dette er mitt område. - Det stiller ingen spørsmål ved.
- Phil mener bare... - Phil vil bare se "Vår lille by".
Jeg liker det. Den er sunt, og alle liker det.
Jeg trodde at vi skulle sette opp "Mr. Ernest".
Trudie, hvis jeg må gjøre agurk- smørbrød i to måneder så dør jeg.
Blir det som da du gjorde "Oklahoma" med de idiotiske maskene?
Det ble spilt i japansk No-stil, vil jeg informere om.
- Lydia Plotke kalte den kunnskapsrik. - Jeg ville kalt det for "dritt".
Sier han som tror at "American Buffalo" handler om en bøffel.
- Som David Mamet sa: Dra til helvete! - Hallo der!
Time out! Ro deg ned nå.
- Unnskyld. - Unnskyldningen godtas.
Vedrørende dette skuespillet, "Puppen"...
Jeg er imponert over vår tidligere elev, men det jeg lurer på...
Er den passende for våre elever? Hva vil foreldrene synes?
- Vil styret godkjenne det? - Hva er egentlig problemet?
Hallo! Det er fullt av banning og vold.
- Det vil vi selvsagt tone ned. - Vi kan snakke om det, men...
For ikke å snakke om kostnaden for spesialeffektene og kostymer.
Og en jente som forvandles til et insekt. Dette er ikke Broadway!
- Det er jeg smertelig klar over. - Vi har et begrenset budsjett.
Dette handler om barna.
Tenk å få framføre et skuespill som er skrevet av en gammel elev.
Selg inn styret og foreldrene på Jason Sherwood.
En tidligere elev som kom tilbake for å inspirere neste generasjon.
Det er en god historie, og sånt vet jeg litt om.
Vi dobler billettsalget. Kingstons folk vil se noe nytt.
Og om vi går over budsjettet, betaler jeg av egen lomme.
- Så mye tror jeg på stykket. - Phil, hva syns du?
- Vi har ikke pratet om slutten. - Hva er det med slutten?
- Den er veldig mørk. - Mørk?
En tenåringsjente henger seg og faren skyter skallen av seg. Det går ikke!
- Men alt henger på slutten. - Det er poesi, det er Ibsen.
- Vi kommer til å bli saksøkt. - Slutten må forandres.
Ok. Vi tar bort slutten.
Vi lar det være tvetydig. Det lar døren stå åpen for tolkninger.
- Jeg liker det. - Og Jason?
Han forstår sikkert at man må være fleksibel innen teaterverdenen.
Jeg må begynne uttakene på fredag. Vi har så liten tid.
- Men det føles knapt som arbeid. - Carl, vi kan ikke ta bort slutten!
Det ville ødelegge stykket! Hvordan skal jeg forklare dette for Jason?
- Vi skal ikke ta bort slutten. - Ikke?
Det sa jeg for å få klarsignal. Det er slik underholdningsbransjen er.
Fortsett til enhver pris. Når hele publikum klapper på premierekvelden-
- vil til og med Phil være glad.
- Er det sikkert? - Ja. Jeg lover.
Det er et spill, og jeg vet hvordan man spiller.
- Hei. Unnskyld at jeg er sen. - Jøss, du må fryse i hjel.
- Vi bestiller litt kaffe til deg. - Nei, jeg har magesår.
- Litt urtete, kanskje? - Nei takk, det er bra.
- Hvor lenge har du hatt magesår? - Siden New York og dette skuespillet.
- Apropos stykket... - Nettopp!
Dette er kontrakten som Phil Pelaski har gjort i stand.
Det står at du gir skolen retten til å sette opp skuespillet ditt.
Skriv under her, så er vi i gang.
Er alt i orden?
Jeg vet at du bare prøver hjelpe til, -
- men dette er ikke noe skuespill for high school.
- Jeg vet det. - Jeg vil jo at det spilles...
...men ikke om det blir dårlig. - Carl og jeg føler det samme.
Jeg... Jeg tror ikke jeg klarer det.
- Vil du at faren din skal vinne? - Hva?
Jeg er ikke dum. Jeg vet hvor stykket kommer fra.
Faren din forstår deg ikke, han gir deg ingen støtte.
- Han ville hevde det motsatte. - Økonomisk støtte, kanskje.
Men bare om du gjør som han vil. Bevis at han tar feil, Jason!
- Hva om han ikke tar feil? - Alle kan miste selvtilliten.
Men om du gjør dette, så får du den tilbake. Det lover jeg.
- Det føles som å selge sjelen min. - Ja, herr Faust, nå er den min.
Sheila Nussbaum spiller Margaret, den onde, irske stemoren.
Sheila har øvd på sin irsk.
Vi ses på puben på Grafton Street, din fordømte ateist!
Will Traynor spiller Dr. Tim Sherman, den alkoholiserte faren.
Fallon Hughes spiller heltinnens avdøde mor, Ariadne, -
- som dukker opp som en åndeaktig mølldronning. Sist, men ikke minst...
Halle Anderson er Jane Sherman, vår følsomme og misforståtte ingeny.
Herr Sherwood, teateravdelingen ved Kingston High-
- ser det som en ære å ha deg her, og vi har masse spørsmål.
Hvem vil begynne? Halle.
Du fanger det å være en tenårings- jente. Å ikke vite hvem du er-
- og lure på om noen forstår en. Jeg vil gjøre rollen rettferdighet, -
- så jeg vil vite hvor Jane kommer fra. Hva inspirerte deg?
Alt jeg har skrevet og alt som karakterene opplever, er ekte.
Alt har hendt meg. Jeg har opplevd alt dette.
- Det er veldig personlig. - Flere spørsmål?
På side 52, når Tim har den store krangelen med Jane...
Må han virkelig slå henne?
Er han ikke for hemmet til å vise følelser?
Det virker bare litt...
- Litt? - Jeg vet ikke... Litt banalt.
Will, var det nødvendig?
Jeg... Unnskyld.
- Du godeste. - Will, hva er galt med deg?
Du er heldig som får treffe forfatteren. Jason er vår gjest-
- og om du ikke respekterer ham kan vi finne en annen...
...til rollen din. Vil du det? - Nei.
- Jeg trodde ikke det. - Har du tatt medisinen din i dag?
- Dette var en stor feil. - Jeg er lei for det.
Jeg lar ikke en skolegutt kalle skuespillet mitt banalt.
- Jeg hanskes med sånt daglig. - Fordi du må. Jeg må ikke.
Nei, men vi setter pris på det. Ungdommene elsker skuespillet ditt.
- Nei da. - Om du hopper av blir de lei seg.
- Ikke herr Banal. - Will? Han er bare redd for deg.
Han er et barn fra Kingston, og du er en forfatter fra New York.
Ikke la ham påvirke deg.
Jason, arbeidet ditt er strålende.
Unnskyld om jeg overreagerte, men jeg kan ikke håndtere kritikk.
Det er lett å føle seg nedslått, men ikke gjør det.
- Vi er tilbake. - Bra. Vi setter oss igjen.
- Unnskyld for det. - Ingen fare.
- Var det Will du het? - Ja. Jeg er lei for det jeg sa.
Ikke vær det. Det var bra at du tok det opp.
Ja, Tim er hemmet. Han har stengt inne følelsene hele livet sitt.
Det er derfor han hater Jane. Hun representerer alt han ikke er.
Hun er åpen og hun føler ting. Hun kan ikke holde noe inni seg.
Han slår henne fordi all innestengt vrede koker over, og når det skjer, -
- hvis alt går ifølge planen, så skal det ikke være banalt.
- Er det svar på spørsmålet ditt? - Ja. Takk.
Flere kommentarer? Da går vi videre.
Jeg var også en ung skuespiller en gang. Sjokkerende, hva?
Året var 1983. Jeg bodde i femte etasjen på Avenue C.
Jeg ventet på mitt gjennombrudd, og en dag ble jeg kalt til audition-
- foran teaterguden selv, herr Stephen Sondheim.
Jeg fikk ingen rolle, men jeg fikk denne store manns velsignelse.
Han tok meg til siden og sa tre ord som forandret livet mitt.
Ikke gi opp.
Jeg ga ikke opp, og på den måten havnet jeg her hos dere.
Når vi nå gir oss ut på vår vanskelige, men akk så givende reise-
- vil jeg gi dere min, i Sondheims ånd. Start filmingen.
Musikk, takk.
Bit for bit setter vi det sammen Del for del skaper vi et mesterverk
Alt har sitt egen sted, hver detalj er viktig
Del for del setter vi det sammen
Fingrene til skulderen: 68 cm.
Hold kjeft, dumme jente! Jeg hater deg mer enn din fæle pappa!
Alle trær. Jeg liker trærne. Hvis et tre faller i korridoren...
BMW er verdens beste bilmerke.
Hold kjeft, dumme jente! Jeg hater deg mer enn din fæle pappa!
Carl, får jeg prate med deg?
Si fra om jeg tar feil, -
- men Margaret ville nok være mer skremmende om hun dempet seg litt.
Ja. Takk.
Som Amanda i "Glassmenasjeriet", som styrte barna sine med falsk mykhet?
- En silkehanske smidd i jern? - Akkurat.
Interessant...
Vi gjør et forsøk. Sheila, jeg har en idé.
Godt tenkt.
Hold kjeft, dumme jente. Jeg hater deg mer enn din fæle pappa!
- Jason. - Faen!
Helt utrolig. Jeg må prate med deg utenfor.
Du kan ikke bare trampe inn. Vi repeterer.
Jeg skal snakk med sønnen min. Nå!
- Jeg tror ikke du forstår... - Det er ok. Fortsett uten meg.
Fortsett uten meg. Er straks tilbake.
- Ordner det seg? - Kanskje ikke.
Men all stor kunst er et resultat av smerte. Husk det.
Hva foregår her? Når jeg ser noen bli utsatt for vold så må jeg gripe inn.
Hør her! I to uker har sønnen din jobbet ræva av seg-
- og når du endelig dukker opp, sleper du ham ut og lekser opp for ham.
- Du vet ikke hva som står på her. - Jeg vet akkurat hva som står på.
- Hva snakker du om? - En typisk alfahann.
- Du lurer ikke meg. - Jeg må tilbake til sykehuset.
Så da, men du stopper ikke stykket! Jason skal få det liv han fortjener.
- Som kunstner! - Ja da!
- Jason. - Det er magesåret. Ingen fare.
- Vi går inn igjen. Å, nei. - Takk.
Jeg har nok noe til deg her.
Hvor er det nå?
Jeg glemte pillene mine hjemme.
Jeg fant den!
Den har ikke gått ut.
- Det går over om ti minutter. - Vær så god.
- Takk. - Flaks at jeg hadde den der flasken.
Nei, takk for støtten din der ute, mener jeg.
Han er en mobber, og noen må si det til ham.
Ja. Han har holdt på sånn helt siden moren min...
Jason...
Jeg er så lei for det. Jeg er lei for det.
Det er ok.
- Han er en drittsekk. - Jeg vet det.
Unnskyld!
Ok...
- Jeg skal dra hjem nå. - Ok.
Vi snakkes senere.
Ha det.
Hva hadde hun gjort? Hva hadde hun gjort?
Sånt hender selvsagt.
Litteraturen var fylt av sånne hendelser.
Det er bare naturlig at følelser oppstår... og renner over.
Ingen ville vel dømme henne for et lite feiltrinn?
TØYTE
Linda, jeg har et følsomt tema å ta opp med deg.
Jason og jeg pratet litt, og...
Vi syns skarlagensrødt passer bedre enn lilla i mølldronningens hus.
Men da går vi over budsjett, og du sa faktisk...
Hvor mye?
- Vi setter opp en plakett etter deg. - Det er ingen fare, Carl.
Frøken Sinclair, pratet du med Kapinas om bakgrunnen?
Ja, det gjorde jeg. Får jeg prate med deg i enerom?
- Ja da. Skal vi? - Unnskyld oss, Will.
- Vi kan prate her inne. - Ok.
Vi er voksne, og selv om folk i ulike aldrer kan ha et forhold, -
- så syns jeg at det hadde vært best om det som hendte ikke hender igjen.
Ikke for at vi gjorde noe galt. På grunn av stykket-
- må vi være profesjonelle. Vi må ikke la oss distraheres.
- Jeg er enig. - Forfatteren må være klartenkt.
- Akkurat. For stykket kommer først. - Akkurat.
- Godt du er enig. - Så vi er fremdeles venner.
Selvsagt. Ikke tenk på det. Du har viktigere ting å uroe deg for.
- Som om Will klarer talen i akt to. - Ja, han mister konsentrasjonen.
Ja, så vi burde gå ut og jobbe med det.
- Jeg kan trenge din hjelp. - Det skal du få.
- Takk. - Da setter vi i gang.
Nei, altså... Vi går ut og...
Unnskyld meg.
Hei. Bare så du vet...
Jeg var ikke på skolen p.g.a. Stykket, men fordi Jason løy for meg.
På tirsdager og torsdager går han på et kurs til opptaksprøven-
- og han sa at repetisjonene ikke skulle krasje med det. Men han løy.
- Skulle jeg tro på det? - Se. Dette fikk jeg i går.
"Hei, pappa. På vei til kurset. Kommer tilbake senere i kveld."
- Ser du? - Hvis han løy...
...hadde han ikke noe valg. Hvordan kan han stole på deg? Du kveler ham.
- Hvordan det? - Du tvinger ham til å studere juss.
Tvinger ham? Juss-studiene var helt og holdent Jasons ide.
- Ja da, og du ber ham la være. - Du vet visst akkurat hvem jeg er.
Du mener jeg er en drittsekk.
Du kan gi Jason den respekt og frihet som han fortjener.
Skal jeg slutte snakke med ham? Du har åpenbart ingen barn.
Unnskyld meg?! Jeg har faktisk stor erfaring med barn.
- Jaha. Jeg gjør mitt beste med Jason. - Det er kanskje ikke nok.
- Sier du det til elevene dine? - Vet du hva? Du er et svin.
Hva? Hvis jeg drikker vin?
Jeg sa...
- Hallo? - Det er Linda. Har du tid?
- Jeg støtte på faren din, og... - Hei, frøken Sinclair.
- Hvem er det? - Halle er her og leser replikker.
Er du på skolen?
Nei, hjemme hos meg. Det var lettest sånn. Er alt ok?
Ja da, unnskyld avbrytelsen.
- Vi kan prate i morgen. - Ok, vi ses i morgen.
- Ha det, frøken Sinclair! - Skal vi fortsette der vi sluttet?
Med skatter og frakt blir det 433 dollar og 52 cent.
Da får vi en røykmaskin og det litt dyrere stroboskopet.
- Er dette virkelig nødvendig? - Om du vil at stykket skal bli bra.
Men om du ikke bryr deg, kan jeg kjøpe to lommelykter og et snurrefat.
- Rolig, jeg spurte bare. - Unnskyld.
Er ikke Halle god? Mange takk.
Hold opp!
Utrolig at vi fikk en uforberedt test.
Halle, får jeg prate med deg?
Sett deg.
Først vil jeg si at du gjør et fantastisk jobb som Jane.
Takk. Jeg jobber hardt, men jeg elsker det.
Jeg vet det. Jeg vet hvor viktig stykket er for deg, -
- og jeg vil ikke at du skal måtte slutte.
- Har jeg gjort noe? - Nei da, det er bare det at...
Vel... Det gjelder Jason.
Vi har merket at din atferd med ham har vært upassende.
- Jeg har ikke gjort noe. - Men folk trekker egne slutninger.
- Det burde de ikke gjøre. - Jeg vet det, men slik er det.
Du vil visst bli skuespiller. Stemmer det?
Får jeg gi deg litt råd? Når du går på prøvespillinger-
- treffer du menn som er interessert i annet enn talentet ditt.
Du er en svært vakker kvinne, og du kan lokkes til å utnytte det.
Det kan fungere, men i lengden kan folk miste respekten for deg-
- og oppfatte deg som tøytete. Jeg prøver bare å hjelpe deg, -
- og jeg vil at du fortjener respekt for det du har i hodet.
Det er derfor du skal holde deg borte fra Jason. Virket det fornuftig?
Det føles så urettferdig. Menn kan gjøre hva de vil.
Ja, det er urettferdig, men sånn er verden vi lever i.
- Jeg ønsker det ikke var sånn. - Jeg også.
Men ting skjer ikke bare fordi man ønsker noe.
Det kreves arbeid for å forandre verden. Vi kvinner må holde sammen.
Så godt vi fikk prate. Gå og spis lunsj nå. Vi ses på øvingen.
Ja, vi ses.
Juksepeisen til 800 dollar er et funn.
- Ikke lek med den, karer! - Unnskyld.
Linda, du er skoleteaterets svar på Peggy Guggenheim.
Men penere.
Jeg tror ikke mine øyne! Hun er en elev, Jason! For et sjofelt grep.
Og jeg forventet meg mer av deg. Dette havner i dine papirer.
- Linda, slapp av. - Du kan glemme anbefalingsbrevet.
- Du kan ikke gjøre dette! - Jeg har ikke noe valg.
- Foreldrene mine dreper meg. - Sett deg. Jeg fikser det. Linda!
Hør her! Linda, kan vi ikke snakk om dette?
- Nei, jeg vet hva jeg så. - Vi gjorde ingenting.
- At du våger å benekte det. - Hun begynte.
Så ridderlig av deg. Ungdommene ser opp til deg.
Å utnytte det er skandaløst! Jeg trodde du mente alvor med stykket.
At du kunne være profesjonell. Men dette var amatørmessig gjort.
For noe nonsens. Du er sjalu!
Sjalu på litt klining i guttegarderoben?
Foretrekker du sex i klasserommet? Vil du ha et ligg? Du trenger det.
Du er forferdelig!
Faen!
Hallo? Ta meg bort fra listen og ring meg aldri igjen!
Fallon Hughes? Ed McKee.
Hore!
- Benjamin Meyer. - Hore!
Hva er det med dere? Kom til ro.
Ellers blir det gjensitting. Forstått?
HYKLERE. TØYTE. HURPE.
Temaet er "Vinterdrømmer", så kanskje store senger og snømenn i pyjamas.
For en fæl ide.
- Jeg må snakke med deg! - Joanie, vi tar det i morgen.
- Men dette er "Vinterdrømmer". - Ut.
- Noe fælt har hendt. - Vi hørte om deg og Shakespeare.
Halle Anderson sprer stygge rykter om meg-
- og hun kludret ufine ord på døren min.
Hvorfor skulle Halle gjøre det?
I går oppdaget jeg henne med Jason Sherwood i guttenes garderobe.
Au! Du burde ha sagt noe til oss.
Jeg ga henne en advarsel. Jeg trodde at det ville holde.
Typisk. En god lærer er snill og får en kniv i ryggen.
Og han våger å kødde med en av våre ungdommer. Jeg skal ta ham!
- Er Halle på repetisjonen? - Ja, men...
Må vi gjøre dette nå? Kan du ikke ta henne inn på kontoret?
Vi må ta fatt med dette nå. Sånne rykter kan skad en lærers rykte.
- Selv et plettfritt rykte som ditt. - Linda, de utnyttet deg!
Se dem i øynene og si at du ikke tåler denne dritten!
Du og du, kom her. Du også, Carl.
- Vi prøver å repetere, Phil. - Det får vente.
Romeo og Julie her har visst holdt på litt på siden.
Og Julie har spredd løgner om en av våre beste lærere.
Det er ikke løgner. Hun er sjalu fordi han er sammen med meg nå.
- Det er sant! Hun hadde seg med ham. - Du gjør det bare verre for deg.
Hvor skal du, Halle? Kom tilbake!
- Hva maser dere om? - Traynor, hva pokker er det?
Til min selvmordsscene.
- Nei du. Vi hadde en avtale. - Hvilken avtale?
- Jeg kan forklare. - Du vet at vi tok bort slutten.
- Hva? Hva? - Hvorfor repeterer dere slutten?
- Prøver du å lure meg, Carl? - Du har tatt feil av alt, Phil.
Jeg ville at skuespillerne skulle få oppleve hele Jasons stykke.
Vi skal ikke spille slutten. Vi ble enige om å kutte den ut.
Carl, hva faen? Det sa du ingenting om.
Jeg trodde at Linda sa det da du skrev under på kontrakten.
- Carl, nei... - Visste du? Visste du?!
- Du leste vel kontrakten? - Hun tvang meg til å skrive under.
Du sa ikke noe, for du visste at jeg ikke ville gå med på det.
Linda, er det sant? Er det sant?
Er det sant?!
Ja, men jeg kan forklare alt. Det er komplisert.
...litt klining i garderoben. - Foretrekker du sex i klasserommet?
Vil du ha et ligg? Du trenger det.
- Ops. - Jeg sa jo det. En løgnaktig hore!
Hun er... Linda, du har sparken. Ja, spring du.
- Du har sparken! - Hvem er tøytete nå?
Linda! Ikke stikk av.
Hvordan kunne du lyve for meg? Jeg stolte på deg, og du løy for meg!
- Bort med deg! - Faen!
Ikke igjen! Faen! Jeg hater denne jævla skolen!
Du var i en ulykke. Du ligger på sykehus. Du kommer til å bli bra.
- Nei. - Jo da, det lover jeg.
- Hei, Dr. Sherwood. - Nei, hent en annen.
- Da må du vente i flere timer. - Jeg venter.
- Kan du unnskylde oss, søster? - Ja da. Hun er nok i sjokk.
Ingen fare, du er i gode hender.
Dette er litt ubekvemt. Det står at du var med om en bilulykke-
- etter å ha gnidd pepperspray i øynene.
Jøss... Ok.
- Føler du deg svimmel? - Nei.
- Kvalm? - Nei.
Vondt i nakken? Hvor da?
Her oppe?
- Gjør det vondt? - Ja.
- Hvor vondt, fra 1 til 10? - Jeg vet ikke. 3. 5.
- Hva betyr det spørsmålet? - Jeg vet ikke. Vi må spørre det.
Da tar vi en titt.
Ok... Dette kommer til å svi.
Det ser ikke så verst ut. En sykepleier får rengjøre det.
Du var heldig. Du trenger nok ikke engang å sy.
Ok...
Vær så god. Det er godt å få det ut.
Kan du gå herfra?
Etter en ulykke er det helt normalt at...
- Snille... - Sånne utbrudd er veldig vanlige.
Hold opp, være så snill. Jeg vet at du hater meg.
Jeg hater deg ikke. Hør her.
Vi har hatt våre feider, -
- men jeg setter virkelig pris på alt du har gjort for Jason.
Herregud!
Og du betyr mye for ham.
Hva er det? Var det noe jeg sa?
Jeg, jeg...
Jeg hadde sex med sønnen din.
- Hva? - Du hørte meg.
Hvor lenge? Hvor lenge har det pågått? Er det et forhold?
- Nei, det var bare en gang. - Når da?
- Er vi ferdige nå? - Nei, vi er ikke ferdige.
Ikke før... Hva er galt med deg?
- Ligger du ofte med gamle elever? - Jeg vil ikke prate om det.
Har du ikke noe viktigere fore? Skal du ikke redde liv eller noe?
Noen får kjøre deg til ortopeden.
Kortet ble avvist.
Prøv dette. Kan noen ringe etter en drosje?
Jason... Ro deg ned. Jason, jeg forstår.
Kjører meg tilbake!
- Unnskyld. Gikk det bra? - Jeg ringer deg tilbake.
- Mike, jeg venter med henne. - Nei, jeg venter der inne.
Jeg må snakke med deg. Ta inn rullestolen, takk.
- Hvordan er det med nakken? - Si det du skal, bare.
- Er det sant at du løy for Jason? - Ja.
Utrolig. Hva slags lærer er du?
Du anklager meg, og så gjør du sånt? Hva er galt med deg?
Ok, jeg er en ussel person. Kan du gå nå?
- Nei. Hva skal du gjøre med det? - Jeg fikk sparken. Holder ikke det?
Stykket, da? Jeg bryr meg om stykket og om sønnen min.
Nå bryr du deg, når alt er ødelagt. Det er din feil at jeg står her.
Han hadde ikke skrevet stykket om du ikke hadde vært så alkoholisert-
- og tok ut sinnet ditt på sønnen din etter at kona di døde.
- Tror du på det? - Ikke prøv å benekte det.
Jeg drikker ikke. Ikke en dråpe siden medisinerstudiet.
Og Jasons mamma er ikke død. Vi er skilt. Hun bor i Teaneck.
- Han sa at den bygde på hans liv. - Å, og da må det være sant.
For forfattere finner aldri på ting.
Tror du at han forvandles til et monster? Til å være engelsklærer-
- er du veldig naiv, eller kan du ikke skille på eventyr og virkelighet?
Var det derfor du lå med ham? Trodde du at han var Lord Byron?
- Du kjenner meg ikke! - Nå vet du hvordan det føles.
- Marilyn Avenue. - Du kan ikke flykte fra dette.
Jo, det kan jeg.
Legg igjen en beskjed.
Det er Carl.
Jeg oppførte meg dårlig. Du har all mulig rett til å være sint.
Men ring meg, vær så snill. Det gjelder stykket.
Legg igjen en beskjed.
Ring meg. Jeg lover å aldri bedra deg igjen. Jeg skal være helt ærlig.
Jeg skal til og med fortelle min mørkeste hemmelighet for deg.
Jeg har aldri fortalt det for noen. Min audition for Sondheim...
Jeg løy. Jeg hadde en audition, men så fort jeg kom inn-
- og så ham sitte der og se på meg, fikk jeg ikke puste.
Jeg trodde jeg skulle dø. Det siste jeg husker før jeg besvimte, -
- var Sondheims forvirrede ansiktsuttrykk-
- og en stemme som sa: "Jeg tror at han heter Ka-penis."
Det var mitt livs verste stund.
Der har du det. Jeg står blottet foran deg.
Vær så snill, kom tilbake om hjelp meg.
Linda, jeg får et nervøst sammenbrudd!
Jeg har vondt i brystet og et nervøst sammenbrudd. Ring meg!
- Carl ligger på sykehus. - Hva? Hva skjedde?
Han kollapset, og ungdommene ringte på sykebil.
- Er han OK? - Det var ikke hjerteinfarkt. Stress.
Men han kan ikke avslutte stykket, og premieren er om noen dager.
Vi har masse å gjøre, og vi trenger billettinntektene.
Noen må steppe inn.
Ring Jason.
Han nekter, med mindre vi ikke tar tilbake slutten. Og det går ikke.
Du forstår nok hva jeg vil. Jeg vet at det ikke er ideelt.
- Du sparket meg! - Ikke ennå. Om du hjelper til...
...så får du bare en reprimande og to ukers utestengning.
- Jeg kan ikke. - Du begynte dette.
Skal alle andre få lide for dine feil?
Jeg trenger deg. Ungdommene trenger deg. Vær en lærer nå, for søren!
Klarer du ikke det har du ikke noe i et klasserom gjøre.
- Jeg skal tenke på det. - Vær der klokken tre.
Dette er din siste sjanse.
Frøken Sinclair, jeg vil ta deg på kateteret!
Min kjære mor, hvordan kunne du...
Høyere! De lengst bak må høre også. Høyere!
Kjære mor, hvordan kunne du overlate meg til et sånt grusomt...
Takk og lov. Hør etter! Frøken Sinclair tar over nå.
Men jeg sitter her framme, så ikke prøv på noe.
- Er det oppfattet? - Ja, herr Pelaski.
Kan noen fortelle hvor vi er?
- Vi holder på med den nye slutten. - Den nye slutten?
Carl skrev den. De holdt på med den da han kollapset.
- Skrev Carl den? - Tar ingen livet av seg, duger det.
Ok, da gjør vi dette.
Har du noen anvisninger?
Du lider. Du lider noe fryktelig.
Kjære mor, hvordan kunne du overlate meg til en sånn grusom skjebne?
En far som ikke kunne elske meg, en fremmed verden. Jeg vil dø!
Nei, du må leve! Leve!
Hold opp! Ta det på alvor.
Hvorfor det? Denne slutten er dårlig.
Besteforeldrene kommer fra Tuscon for å se meg være dårlig.
Dette er ikke Jasons skuespill. Det er rene dritten.
Hvor er Jason? Vi vil ha Jason, ikke deg, din tispe.
En ukes gjensitting, frøken Anderson!
"Jeg har intet å bidra med, bortsett fra min egen forvirring." J. Kerouac.
Jeg kommer!
- Nei! - Jason, ikke la meg stå her ute.
Jeg går ikke før vi har pratet.
- Får jeg komme inn? - Ja.
Får jeg et glass vann?
Jeg vil be deg om en tjeneste. En ny slutt.
- Nei. En ny slutt? - Vær så snill, Jason.
- En lykkelig slutt? Det stemte ikke. - Situasjonen min er uholdbar.
Hvorfor ikke gi "En handelsreisendes død" en lykkelig slutt? Må han dø?
- Dette hjelper ingen. - Alt er dritt, og det er din feil!
- Jeg vil ta livet av meg. - Det er ingen løsning, Jason.
Har du løsningen på alt?
Hvem er du egentlig? En ensom, gammel kvinne-
- som får en kick av å prate foran tenåringer.
Tror du at du påvirker dem ved å lese Emerson for dem?
Du er en spøk. De respekterer deg ikke.
Så fort de slutter på skolen, så glemmer de deg.
Jeg antar at...
Jeg tenkte på slutten din, og jeg kan ha oversett noe-
- da jeg leste den før.
- Nemlig at den er dårlig. - Hva?
Alle tar livet av seg? Er det løsningen din?
Kom an! Hva syns du om det?
Du sa at du elsket den!
- Selv jeg begår feil, som du vet. - Nå får det holde.
Iblant kan man ikke flykte, begynne å studere juss eller ta livet av seg.
Iblant må man ta tak i problemene. Kan du ikke bare forsøke?
Kan det ikke finnes en annen slutt-
- der alle ikke trenger å dø?
Nei! Stikk nå, for helvete.
NY SLUTT
De kommer til å hate den. Den kommer til å være dårlig.
Det er for mye for meg. Jeg har glemt replikkene mine.
Si dem som på repetisjonene forrige uke, så går det bra.
Takk.
Ok, fem minutter.
Dere har jobbet hardt, og vet hva dere skal gjøre. Det vil gå fint.
Dere skal være riktig stolte. Det er iallfall jeg.
- Hallo der, mine nattens barn! - Herr Kapinas, du kom!
Ikke noe hadde kunnet holde meg borte. Min kjære Linda.
Jeg er evig takknemlig for all din hjelp og forståelse.
- Ingen årsak. Hvordan føler du deg? - Mye bedre. Helt uthvilt.
- Lett dopet og klar til å jobbe. - Alt er nok under kontroll.
- Vi har jobbet hardt. - Jeg har gjort dette før.
Sett deg og nyt stykket. Dramatikere, tiden er inne!
- Kjærlighetens bønnesirkel? - Akkurat.
Mine framtidige prisbelønte skuespillere, la oss trekke pusten.
Pust ut! Fokuser.
Og som Meryl Streep sa da vi gjorde Shakespeare i parken: "Snakk høyt!"
Her er vi nå.
Neste år blir det "Vår lille by".
Hvorfor er du ikke på sykehuset?
- Skal du gå inn? - Jeg er for nervøs.
Rosene var ikke hvite, men rosa, det må være et godt tegn.
Nei, Jane. Hun døde i morges.
- Du sa at hun var bedre. - Så ble hun dårligere.
- Nei! - Beklager. Det gikk så raskt.
Hun våknet aldri. Så var hun borte.
Jeg fikk aldri ta farvel. Hvorfor hentet du meg ikke?
- Det hadde ikke forandret noe. - Jeg kunne holdt hånden hennes.
Besinn deg. Vi må forberede begravelsen. Vi må gå videre.
Jeg kjente ikke moren min. Hun var vakker.
Hun elsket sterke farger. Dette var hennes yndlingsfarger.
Grønt til vingene hennes. Grønt med gull, som øynene hennes.
Hyggelig å treffe deg, jeg heter Margaret.
Hørte du meg ikke? Gå til siden.
For pokker, Jane!
Det er ikke meg.
Mor, jeg er klar.
Ja, kom med meg. Du hører ikke hjemme her.
Legg all smerte, frykt og ensomhet bak deg.
Vi skal alltid være sammen.
- Jane! Vær så snill, hør på meg! - Ut! Du har ødelagt livet mitt.
Jeg har begått feil, og jeg ønsker at de kunne gjøres ugjort.
Vær så snill, Jane, gi meg en sjanse til.
Jeg vet at du vil flykte, og at du vil straffe meg. Jeg fortjener det.
- Ja, for du er monsteret, ikke jeg. - Jeg vet det.
- Hva pokker er det? - Jason...
- I New York ødela de ikke stykket. - Det er fremdeles stykket ditt.
- Du har ødelagt hele poenget! - Jeg ante ikke hva jeg skulle gjøre.
Og jeg er lei for det. Jeg er lei for det.
La ikke mine feil stå i veien for din suksess.
Forfatteren!
Han mener deg.
Gå nå.
Der!
Frøken Sinclair? Godt jobbet.
Takk. Jeg ber om unnskyldning for oppførselen min.
- Jeg var heller ikke så hyggelig. - Jeg burde ikke ha trodd på alt.
Det var tåpelig av meg. Jeg er lei for det.
Unnskyldningen godtas. Den er faktisk sann, på sett og vis.
Stykket, altså. Jeg var ikke en veldig god pappa.
Jeg var fraværende og presset ham til å gjøre det jeg ville.
- Du gjorde sikkert ditt beste. - Jeg datet en del sprø kvinner.
Men ingen var irske. Kunstnerlig frihet, antar jeg.
- Vi lærer av våre feil. - Ja.
- Lykke til med alt. - Takk.
Så gjenopptok Linda Sinclair sitt liv som lærer.
Men nå med et moderne perspektiv.
Nå som dere har lest klart skal vi gjøre en øvelse i kreativ skriving.
Jeg vil at dere skriver en ny slutt på "To byer."
Dere får skrive hva dere vil. La fantasien strømme.
Hun så ofte Dr. Sherwood, men hun holdt seg på respektabel avstand-
- fra faren til mannen som hun hadde skjemt seg ut med.
- Fin biografi. Du kan lån min kopi. - Liker du ham?
- Conan Doyle? Selvsagt. - Jeg også. Helt siden jeg var barn.
Og det var alt.
- Hvordan føler du deg? - Ganske bra, faktisk.
Skal vi ta en kopp kaffe?
Hun takket selvsagt nei.
Hvorfor ikke?
De pratet helt upersonlig.
Hun holdt et garasjesalg mens jeg var bortreist-
- og solgte samlingen min av førsteutgaver med Ellery Queen.
Da visste jeg at ekteskapet var over.
- De pratet ikke om gutten. - Det går bra for Jason.
Han har skrevet et stykke som settes opp på et barneteater i New Jersey.
Det inneholder noen referanser til Orwell og Kafka.
- Fantastisk. - Får jeg være oppriktig?
Ja, her kommer det.
Når vi har gått her, -
- har jeg tenkt på at du lå med sønnen min.
Jeg forstår at det er sånt som skjer, men...
Det jeg prøver si, er at...
...jeg syns at du er toppen. Ja.
Og om det ikke føles for rart-
- så snakker Walter Mosely på Wilkes neste uke, så kanskje vi kan...
Linda Sinclair, hva holder du på med?
Du skal være her hjemme, alene.
Gi deg ikke ut i den onde og uforsonlige verdenen.
- Linda... - Hei, Linda.
Du er flott. Er du klar?
- Ja, det er jeg. - Linda, hører du? Ikke vær dum...